text: Beslutsdatum Vår beteckning 2021-07-01 FK 2021/011202 Serienummer 2021:06

text: Begreppet objektivt ekonomiskt perspektiv och när det ska tillämpas

text: Anskaffningskostnaden för fabriksnya bilar

text: Den rimliga övre beloppsgränsen

text: Det bör göras en sammanvägd bedömning av den försäkrades behov, den anpassning som behövs och om den försäkrade trots försök inte har kunnat finna en bil som utifrån ett objektivt ekonomiskt perspektiv kan anses rimlig. Med objektivt ekonomiskt perspektiv avses inte den försäkrades privatekonomiska förhållanden. (Jämför

text: prop. 2019/20:107 s. 36

text: Ett syfte med reformen av bilstödet 2017 var att motverka att regelverket styrde mot anpassning av bil. Därför infördes principen att efteranpassningar av en bil endast ska göras när behoven inte kan tillgodoses genom köp av en bil som redan i sitt originalutförande har lämpliga mått, egenskaper eller anordningar. Mot bakgrund av reformens konsekvenser infördes, genom lagändringen den 1 oktober 2020, att anpassningsbidrag ska kunna lämnas för sådant som är att anse som standardutrustning i bilen eller normalt förekommande tilläggsutrustning till bilen om det finns särskilda skäl. (Jämför

text: prop. 2019/20:107 s. 20

text: f.)

text: Utgångspunkten är fortfarande att den försäkrade i så stor utsträckning som möjligt ska välja en bil som redan i originalutförandet har lämpliga mått, egenskaper och anordningar. Även om detta är utgångspunkten så är också syftet med bilstödet att personen ska ha en bil som han eller hon kan bruka bland annat för att kunna arbeta och ta del av samhällets funktioner. (Jämför

text: prop. 2019/20:107 s. 21

text: f.)

text: Därför bör bedömningen utgå från fabriksnya bilar

text: Därför bör den övre beloppsgränsen vara 7,5 gånger prisbasbeloppet

title: Begreppet objektivt ekonomiskt perspektiv vid bedömningen av om det finns särskilda skäl för att ändå lämna anpassningsbidrag

text: Försäkringskassans ställningstagande

text: Begreppet objektivt ekonomiskt perspektiv ska betraktas som en rimlig övre beloppsgräns för den anskaffningskostnad som den försäkrade behöver ha för att bilen i sitt originalutförande ska tillgodose behoven av anpassning.

text: Den rimliga övre beloppsgränsen ska bara tillämpas när den försäkrade har möjlighet att välja bil och ska alltså inte tillämpas för behov av anpassning som uppstår under bilstödsperioden.

text: Försäkringskassan ska utgå från anskaffningskostnaden för fabriksnya bilar som uppfyller rekommendationerna för bilval enligt Trafikverket eller annan med motsvarande kompetens vid bedömningen av vad som kan anses rimligt utifrån ett objektivt ekonomiskt perspektiv.

text: Den rimliga övre beloppsgränsen ska uppgå till 7,5 gånger prisbasbeloppet.

text: Finns det fabriksnya bilar som uppfyller rekommendationerna som inte kostar mer än 7,5 gånger prisbasbeloppet att anskaffa ska Försäkringskassan utgå från dessa.

text: Bakgrund och överväganden Bakgrund

text: Syftet med det här rättsliga ställningstagandet är att klargöra begreppet objektivt ekonomiskt perspektiv, när det ska tillämpas och vad som bör vara utgångspunkt vid den bedömningen. Den beskrivning som finns i förarbetena är inte tillräcklig, och den enda ledning som finns är att den försäkrades privatekonomiska förhållanden inte ska vägas in (jämför 2019/20:107 s. 36). I övrigt framgår inte vad som bör vara utgångspunkt eller vilka ytterligare aspekter som bör vägas in. Detta rättsliga ställningstagande har tagits fram för att Försäkringskassan behöver ha en gemensam utgångspunkt för att rättstillämpningen ska bli likformig, förutsägbar och rättssäker.

text: Överväganden

text: Frågan om en bil kan anses rimlig utifrån ett objektivt ekonomiskt perspektiv är aktuell vid bedömningen av om det finns särskilda skäl att lämna anpassningsbidrag.

text: Den här bestämmelsen finns i

text: 52 kap. 19 a § andra stycket socialförsäkringsbalken

text: (SFB). Av den framgår att anpassningsbidrag inte lämnas för kostnader för åtgärder som hade kunnat undvikas om den försäkrade hade utnyttjat rätten till bidrag enligt 18 b eller 18 c §, för anordningar som är att anse som standardutrustning i bilen eller för normalt förekommande tilläggsutrustning till bilen. Detta gäller dock inte om det finns särskilda skäl för att ändå lämna anpassningsbidrag.

text: För frågan om det finns särskilda skäl framgår enligt förarbetena följande:

text: Mot denna bakgrund tolkar Försäkringskassan begreppet objektivt ekonomiskt perspektiv som en rimlig övre beloppsgräns, ett tak, för de anskaffningskostnader som den försäkrade behöver ha för att upprätthålla principen att bilen i sitt originalutförande ska tillgodose behoven av anpassning. Det är alltså i vissa fall så att en kostnadsökning för anpassningsbidraget får accepteras för att tillgodose att den försäkrade ska ha en bil som han eller hon kan använda.

text: Det är bara när den försäkrade har möjlighet att välja bil som den rimliga övre beloppsgränsen, dvs. vad som är rimligt utifrån ett objektivt ekonomiskt perspektiv, bör tillämpas. Den bör alltså inte tillämpas när det gäller behov av anpassning som uppstår under bilstödsperioden och som

text: varken fanns eller kunde förutses vid anskaffningen av bilen som bilstöd har lämnats för.

text: Fråga är då vad Försäkringskassan bör utgå från vid bedömningen av vad som kan anses rimligt utifrån ett objektivt ekonomiskt perspektiv.

text: Det är angeläget att det görs likformiga bedömningar oavsett om den försäkrade väljer att köpa en ny eller en begagnad bil. Anskaffningskostnaden, dvs. vad bilen kostar att köpa in, behöver också vara relativt enkel att ta fram.

text: Försäkringskassan bör därför utgå från anskaffningskostnaden för fabriksnya bilar vid bedömningen av vad som är rimligt utifrån ett objektivt ekonomiskt perspektiv.

text: Med fabriksny menas att bilen inte har registrerats eller tagits i bruk tidigare. Bilen ska ha sådana egenskaper som Trafikverket eller annan med motsvarande kompetens har rekommenderat att en lämplig bil bör ha. Det kan exempelvis handla om vissa mått, ett visst utförande eller särskilda originalmonterade anordningar. Det är alltså inte anskaffningskostnaden för en fabriksny bil i grundutförande som Försäkringskassan ska utgå från. Det är bara aktuellt om de rekommenderade egenskaperna ingår i bilens grundutförande.

text: Fråga är då vilket belopp den rimliga övre gränsen bör uppgå till.

text: Det finns flera författningsreglerade krav på den bil som bilstöd kan lämnas för. Mot bakgrund av innehållet i dessa, att nivåerna för tilläggsbidrag har höjts för att lämna bidrag för lämpliga bilar som är dyrare, och att det vanligtvis innebär en omfattande investering att anskaffa en nyare bil drar Försäkringskassan slutsatsen att anskaffningskostnaden för dyrare bilar bör utgöra den rimliga övre beloppsgränsen. Även den omständigheten att det i begreppet objektivt ekonomiskt perspektiv får anses finnas ett krav på att de bilar som uppfyller rekommendationerna är dyrare att anskaffa än andra bilar i allmänhet ger stöd för den slutsatsen.

text: Som en del i ett regeringsuppdrag har Försäkringskassan följt upp det reformerade bilstödets konsekvenser för enskilda. Vi konstaterade i rapporten att den genomsnittliga anskaffningskostnaden var cirka 327 000 kronor för försäkrade som beviljats tilläggsbidrag A och cirka 407 000 kronor för försäkrade som beviljats både tilläggsbidrag A och B.

text: Före 2017 års reform var den genomsnittliga anskaffningskostnaden cirka 280 000 kronor och något lägre för bilar som golvsänktes. (Rapport – Uppföljning av det reformerade bilstödets konsekvenser för enskilda, s. 9 f.)

text: Dessa anskaffningskostnader ger viss ledning i fråga om vilken anskaffningskostnad som bör utgöra den rimliga övre beloppsgränsen.

text: Det finns vidare uttalanden i äldre förarbeten gällande Skatteverkets förmånsvärdering om vad som menas med dyrare bilar (

text: prop. 1996/97:19 s. 61

text: ). Då delades bilar upp i två prisklasser, vid beräkningen av förmånsvärdet. En prisklass avsåg bilar som kostar högst 7,5 prisbasbelopp, och en annan, bilar som kostar mer än 7,5 prisbasbelopp. Bilar som kostar mer än 7,5 prisbasbelopp ansågs vara dyrare bilar. Försäkringskassan anser att detta bör ge ledning vid bestämmandet av en rimlig övre beloppsgräns.

text: Den rimliga övre beloppsgränsen bör därmed uppgå till 7,5 gånger prisbasbeloppet.

text: Aktuella bestämmelser, rättspraxis m.m.

text: 52 kap. 19 a § andra stycket

text: SFB Proposition 2019/20:107 Förbättrade möjligheter till bilstöd

text: Peter Andrén

text: Malin Persson


doctype: stallningstagande

text: Beslutsdatum Vår beteckning 2021-07-02 Dnr FK 2021/010972 Serienummer 2021:07

text: Varför behövs ett rättsligt ställningstagande?

text: Smittbärarpenning för inkomstförlust på grund av provtagning

text: Bestämmelsen i första punkten innebär att en smittbärare har rätt till ersättning om han eller hon måste avstå från förvärvsarbete bl.a. på grund av ett beslut enligt

text: smittskyddslagen

text: Prop. 1988/89:112

text: Prop. 1988/89:112 s. 28

publisher: Försäkringskassan

status: gällande

title: Smittbärarpenning vid provtagning för sjukdomen covid-19

org: fk

text: Försäkringskassans ställningstagande

type: rubrik

text: Vid provtagning för sjukdomen covid-19 ska en hälsokontroll enligt

text: 46 kap. 5 § första stycket andra punkten socialförsäkringsbalken

text: (SFB) anses pågå fram till dess smittbäraren har fått möjlighet att ta del av provsvaret.

type: stycke

text: Bakgrund och överväganden

text: Sjukdomen covid-19 är enligt

text: smittskyddslagen (2004:168)

text: en allmänfarlig sjukdom och dessutom en samhällsfarlig sjukdom. Den har gett upphov till en pandemi.

text: I syfte att minska smittspridningen erbjuder regionerna möjlighet att ta prov utan föregående läkarundersökning. I regel tar det en till två dagar innan provsvaret är klart. Enligt Folkhälsomyndigheten ska man stanna hemma från arbetet i avvaktan på provsvaret, om man har symtom. Myndigheten skriver på sin hemsida att i väntan på provsvar behöver man stanna hemma och undvika nära kontakt med andra. På 1177.se står det att man ska stanna hemma tills man har fått svar. Om provsvaret dröjer ska man göra som om man har sjukdomen covid-19.

text: Frågan blir då om en person som stannar hemma och avstår från sitt arbete i avvaktan på ett provsvar kan ha rätt till smittbärarpenning för tiden fram till att han eller hon får möjlighet att ta del av svaret.

text: Det framgår inte av förarbeten eller av praxis hur bestämmelsen i

text: SFB ska tolkas när resultatet från provtagningen inte är omedelbart klart och det dessutom är fråga om en samhällsfarlig sjukdom som sprids genom kontakt- och droppsmitta.

text: SFB

text: Enligt bestämmelsen i

text: SFB har en smittbärare rätt till smittbärarpenning bl.a. om han eller hon måste avstå från förvärvsarbete på grund av läkarundersökning eller hälsokontroll som smittbäraren genomgår utan föregående beslut enligt första punkten i bestämmelsen och som syftar till att klarlägga om han eller hon är smittad av en allmänfarlig sjukdom. Med hälsokontroll avses bl.a. provtagning.

text: Bestämmelsen i

text: SFB kom till den 1 juli 1989 när lagen om ersättning till smittbärare trädde i kraft. Bestämmelsen överfördes sedan oförändrad till nuvarande bestämmelse i

text: socialförsäkringsbalken

text: den 1 januari 2010.

text: Till skillnad från första punkten i bestämmelsen förutsätter rätten till ersättning för provtagning inte ett föregående beslut av läkare utan gäller åtgärder som den enskilde vidtar frivilligt för att utreda om han eller hon bär på en allmänfarlig smitta.

text: Förarbeten m.m.

text: Förarbeten till bestämmelsen i

text: SFB återfinns bl.a. i proposition 1988/89:112 med förslag till ny lag om ersättning till smittbärare.

text: Innan bestämmelsen kom till kunde man få smittbärarpenning endast när en läkare hade beslutat om åtgärder som innebar att smittbäraren inte kunde arbeta. Det krävdes således ett föregående beslut enligt

text: smittskyddslagens

text: bestämmelser. Det villkoret behölls även i 1989 års lag om ersättning till smittbärare men därutöver utökades möjligheterna till ersättning så att även den som frivilligt underkastade sig undersökning kunde få ersättning.

text: Enligt

text: smittskyddslagen

text: från 1989 (SFS 1988:1472) hade varje person som hade anledning att anta att hen var smittad av en samhällsfarlig sjukdom en skyldighet att uppsöka läkare för undersökning och provtagning. Det ansågs då rimligt och rättvist att ersättning kunde utgå till den enskilde i den mån åtgärden förhindrade förvärvsarbete. Nuvarande smittskyddslag innehåller en motsvarande skyldighet.

text: Förarbetena innehåller inte en närmare beskrivning av vad som ska anses ingå i en provtagning. Det finns inte heller praxis på området.

text: Den aktuella bestämmelsen i

text: SFB om ersättning för provtagning omfattar alla slags samhällsfarliga sjukdomar, oavsett spridningssätt. Den är inte utformad särskilt med tanke på en pandemi, utan synes förutsätta att enstaka individer insjuknar eller misstänker smitta och sedan kontaktar en läkare.

text: Läkaren kan sedan bedöma om provtagning behövs och även om särskilda förhållningsregler behöver beslutas.

text: Smittskyddslagen

text: ger en läkare

text: möjlighet att utfärda s.k. förhållningsregler om att t.ex. avstå från förvärvsarbete. En förutsättning är att läkaren har anledning att anta att personen är smittad. Rätt till smittbärarpenning kan då föreligga enligt

text: 46 kap. 5 § första stycket första punkten

text: SFB.

text: När det gäller den aktuella pandemin sker istället en masstestning av befolkningen på den enskildes eget initiativ utan föregående läkarkontakt. Det finns ingen möjlighet för en läkare att före testning bedöma om personen kan antas vara smittad och om förutsättningar för förhållningsregler föreligger.

text: I stället finns på Folkhälsomyndighetens och på 1177.se anvisningar om att man ska avstå från arbete utanför hemmet tills provsvaret har kommit för att undvika att sprida smitta. Om personen inte har möjlighet att få smittbärarpenning när han eller hon avvaktar provsvaret, finns det en risk att han eller hon tvingas återgå till arbetet och då riskera föra smitta vidare. Om bestämmelsen inte anses omfatta även den tid man inväntar provsvar uppnår den inte sitt syfte, nämligen att bidra till minskad smittspridning i samhället. Bestämmelsen i

text: SFB ska därför förstås så att vid provtagning för sjukdomen covid-19 ska en hälsokontroll anses pågå fram till dess den enskilde har fått möjlighet att ta del av provsvaret.

text: Aktuella bestämmelser m.m.

text: SFB

text: Smittskyddslagen

text: Proposition 1988/89:112 med förslag till ny lag om ersättning till smittbärare

text: Peter Andrén

text: Heli Artell Wiklund

type: stallningstagande


text: Beslutsdatum Vår beteckning 2021-07-15 Dnr FK 2021/009871 Serienummer 2021:08

text: I den engelska versionen av artikel 5 i förordning 987/2009 används uttrycket withdrawal. Detta har översatts till dras tillbaka. I detta ställningstagande används indragning eftersom det bedöms vara en bättre översättning och mer korrekt juridisk innebörd av vad som faktiskt görs. 2

text: Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 987/2009 av den 16 september 2009

text: om tillämpningsbestämmelser till förordning

text: (EG) nr 883/2004

text: om samordning av de sociala trygghetssystemen 3

text: Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004

text: Bedömning av tillämplig lagstiftning och utfärdande samt indragning av intyg enligt förordning 883/2004 och 987/2009

text: Beslut om utfärdande och ändring av intyg enligt

text: socialförsäkringsbalken

text: EU-domstolens praxis

text: Svensk praxis

text: Kammarrätten i Göteborgs dom den 14 februari 2017 i mål nr 4301-16 och dom den 21 mars 2017 i mål nr 5382-16.

text: 46 §§

text: förvaltningslagen

text: EU-domstolens domar i

text: mål C-359/16

text: och

text: Kammarrätten i Göteborgs dom den 14 februari 2017 i mål nr 4301-16 Kammarrätten i Göteborgs dom den 21 mars 2017 i mål nr 5382-16

title: Indragning av intyg om tillämplig lagstiftning enligt artikel 5 i förordning 987/2009

text: Försäkringskassans ställningstagande

text: När en institution i en annan medlemsstat ifrågasätter giltigheten av ett intyg om tillämplig lagstiftning som Försäkringskassan har utfärdat eller de faktiska omständigheter som ligger till grund för de uppgifter som anges i intyget ska Försäkringskassan ompröva grunderna för utfärdandet av intyget och vid behov dra in intyget med stöd av artikel 5.2 i förordning 987/2009 .

text: När intyget har erhållits eller åberopats på ett bedrägligt sätt kan Försäkringskassan dra in intyget för retroaktiv tid.

text: Ett beslut om indragning av intyg om tillämplig lagstiftning med stöd av artikel 5 i förordning 987/2009 kan ändras och överklagas med stöd av

text: förvaltningslagen

text: . Bestämmelserna i

text: 113 kap.

text: socialförsäkringsbalken

text: (SFB) ska inte tillämpas i ett sådant fall.

text: Bakgrund och överväganden

text: Förordning 883/2004 och 987/2009 har till syfte att samordna medlemsstaternas nationella socialförsäkringslagstiftning. För att kunna samordna olika länders nationella system finns det bestämmelser som innebär en utvidgad eller inskränkt tillämpning av vad som gäller i respektive lands nationella lagstiftning. För Försäkringskassan innebär det att sådana bestämmelser gäller före

text: socialförsäkringsbalken

text: och annan lagstiftning om socialförsäkring som ingår i förordningens tillämpningsområde.

text: Enligt artikel 5.2 i förordning 987/2009 ska en utfärdande institution ompröva grunderna för utfärdande av intyg om tillämplig lagstiftning när

text: 113 kap. 3 §

text: SFB förutsätter att ytterligare krav är uppfyllda. Det finns ingen motsvarighet till dessa krav i förordning 883/2004 och 987/2009. Den nationella bestämmelsen i

text: 113 kap. 3 §

text: SFB begränsar förutsättningarna för ändring av beslut om intyg om tillämplig lagstiftning i förhållande till vad som gäller enligt EU-förordningarna. Bestämmelsen kan därför inte tillämpas eftersom EU-rätten kan medföra begränsningar i tillämpligheten av bestämmelserna i

text: socialförsäkringsbalken

text: 2 kap. 5 §

text: SFB).

text: Förordning 883/2004 och 987/2009 bygger på principen om ett lands lagstiftning och att en person som omfattas av ett visst lands lagstiftning ska tillförsäkras alla rättigheter från det landet. För att syftet med bestämmelserna om tillämplig lagstiftning ska nås kan en person enligt förordning 883/2004 bara omfattas av ett lands lagstiftning åt gången.

text: Vilket lands lagstiftning som ska gälla för en person bedöms utifrån reglerna i avdelning II i förordning 883/2004. Den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning enligt avdelning II blir tillämplig ska underrätta den berörda personen och i förekommande fall personens arbetsgivare om de skyldigheter som föreskrivs i den lagstiftningen. På begäran av den berörda personen eller av arbetsgivaren, ska den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning är tillämplig enligt avdelning II i förordning 883/2004 utfärda ett intyg om att sådan lagstiftning är tillämplig och ange till och med vilken dag och på vilka villkor (artikel 19.2 i förordning 987/2009).

text: De handlingar som utfärdas av en medlemsstats institution för att intyga att en person omfattas av det landets lagstiftning och de handlingar som ligger till grund för utfärdandet ska godtas av andra medlemsländers institutioner så länge den utfärdande institutionen inte drar tillbaka dem eller förklarar dem ogiltiga (artikel 5.1 i förordning 987/2009).

text: När det råder tvivel om handlingens giltighet eller huruvida de faktiska omständigheter som ligger till grund för de uppgifter som anges i handlingen är korrekta ska institutionen i den medlemsstat som tar emot handlingen vända sig till den utfärdande institutionen och begära nödvändiga förtydliganden och, i förekommande fall, att handlingen dras tillbaka. Den utfärdande institutionen ska ompröva grunderna för utfärdandet av handlingen och, vid behov, dra tillbaka denna (artikel 5.2 i förordning 987/2009).

text: För att kunna informera en person som arbetar tillfälligt i ett annat land än den behöriga medlemsstaten har ett intyg om tillämplig lagstiftning konstruerats, intyg A1. Intyget innehåller uppgifter om vilken lagstiftning som är tillämplig för personen och grunden för att intyget utfärdats. Det visar också vilket lands lagstiftning som är tillämplig för förmåner såväl som för avgifter.

text: När Försäkringskassan bedömer att svensk lagstiftning ska gälla för en person och att ett intyg A1 ska utfärdas behöver Försäkringskassan inte skicka något separat beslut om vilken lagstiftning som gäller för personen. Det beror på att intyget är beviset för Försäkringskassans beslut och det som är rättighetsbärande för personen. Det är själva utfärdandet av intyget som är beslutet enligt

text: socialförsäkringsbalken

text: och som kan ändras, omprövas och överklagas (

text: 113 kap. 2 §

text: SFB).

text: I samband med införandet av förordning 883/2004 föreslogs att beslutet om tillämplig lagstiftning skulle kunna omprövas, ändras och överklagas istället för utfärdande av intyg. Detta förslag genomfördes emellertid inte. Regeringen uppgav att förslaget i promemorian avseende överklagande m.m. om beslut om försäkringstillhörighet var av sådan karaktär att frågan borde beredas vidare (

text: prop. 2009/10:223 s 26

text: f). Något sådant arbete har inte gjorts.

text: Beslut med stöd av

text: socialförsäkringsbalken

text: om utfärdande av intyg för tillämpning av förordning 883/2004 kan under vissa förutsättningar ändras enligt

text: 113 kap. 3 §

text: SFB om villkoren för att kunna göra en ändring är uppfyllda (

text: 113 kap. 2 § andra stycket

text: SFB). Om det till exempel är fråga om att Försäkringskassans beslut har blivit fel på grund av att det fattats på uppenbart felaktigt eller ofullständigt underlag måste Försäkringskassan kunna konstatera att felet har uppkommit genom att vissa omständigheter som fanns vid tiden för beslutet blev kända för Försäkringskassan eller för den enskilde först efter beslutet. Ett beslut får inte ändras med stöd av

text: 113 kap. 3 § 2

text: SFB om det var rätt när det fattades och det inträffat omständigheter senare som lett till att beslutet har blivit fel. Skulle Försäkringskassan få uppgifter från en annan medlemsstat om uppgifter som fanns vid tiden för beslutet om utfärdande av intyget kan Försäkringskassan i stället fatta ett nytt beslut om att svensk lagstiftning inte ska gälla för personen. Ett sådant beslut kan bara gälla framåt i tiden och innebär inte en ändring av det tidigare fattade beslutet.

text: Intyg A1 har bindande rättsverkan, vilket tydligt framkommer av EUdomstolens praxis (se t.ex.

text: A-Rosa Flussschiff och

text: Banks m.fl.). I princip kan medlemsstaterna inte bortse från ett utfärdat intyg även om det finns starka misstankar om fusk eller bedrägeri bakom

text: intyget. Förordning 883/2004 ger i dessa situationer istället möjlighet för en medlemsstat att genom ett särskilt dialogförfarande ifrågasätta ett utfärdat intyg.

text: I

text: mål C-527/16

text: Alpenrind konstaterade EU-domstolen att ett intyg A1 är bindande inte bara för institutionerna i den medlemsstat där arbetet utförs utan också för domstolarna i denna medlemsstat, så länge som intyget inte dras tillbaka eller förklaras ogiltigt av den utfärdande medlemsstaten. Detta gäller även i fall där Administrativa kommissionen har kommit fram till att intyget har utfärdats felaktigt och borde dras tillbaka. EU-domstolen slog vidare fast att intyg A1 är bindande även om det utfärdas retroaktivt, trots att intyget har utfärdats först efter det att medlemsstaten där arbetet utförs har fastställt att arbetstagaren omfattas av dess lagstiftning.

text: I

text: mål C-359/16

text: Altun m.fl. uttalade EU-domstolen att en nationell domstol kan bortse från utfärdade intyg under vissa förutsättningar. Institutionen i den medlemsstat till vilken arbetstagarna har sänts ut ska med de uppgifter som framkommit i samband med en rättslig utredning som visat att intyg A1 har erhållits eller åberopats på ett bedrägligt sätt vända sig till den institution som har utfärdat intyg A1 med en begäran om omprövning och begäran att intygen ska återkallas. Om den utfärdande institutionen sedan har underlåtit att beakta dessa uppgifter vid prövningen av om det funnits fog för att utfärda intyg kan den nationella domstolen i den medlemsstat till vilken arbetstagarna har sänts ut inom ramen för ett förfarande som har inletts mot de personer som misstänks för att ha använt sig av dessa intyg bortse från intygen. Men då under förutsättning att den nationella domstolen på grundval av dessa uppgifter och med beaktande av de garantier som följer av rätten till en rättvis rättegång som gäller för dessa personer anser att det har varit frågan om ett bedrägeri. Vad gäller har erhållits eller åberopats på ett bedrägligt sätt var en av de omständigheter som ifrågasattes att företaget från vilket personal sändes ut i stort sett inte haft någon anställd personal i landet som de sändes ut från.

text: I senare praxis har EU-domstolen betonat vikten av att länderna skyndsamt använder sig av det förfarande som finns i nuvarande förordning 987/2009 när man vill ifrågasätta intyg (dom av den 2 april 2020 i

text: mål C-370/17

text: och 37/18 Vueling). Grunden för båda målen var att franska myndigheter hade gjort en arbetsplatsinspektion hos företaget Vueling. Frankrike anförde att endast markpersonalen hade anmälts till de franska organen för social trygghet. Den flygande personalen hade spanska intyg A1. Vid inspektionen uppdagades dock att bestämmelserna om utsändning av arbetstagare av olika skäl inte kunde göras gällande.

text: EU-domstolen ansåg att de franska behöriga institutionerna och domstolarna hade fog för att anse att det förelåg konkreta indicier som tydde på att intyg A1 hade erhållits eller åberopats på ett bedrägligt sätt av Vueling. Men även om så är fallet är förekomsten av sådana indicier inte i sig tillräckligt för att bortse från intyg A1. EU-domstolen angav att det följer av principen om

text: lojalt samarbete enligt

text: artikel 4.3 i Fördraget om Europeiska unionen

text: som även innefattar principen om ömsesidigt förtroende att intyg A1 i princip är bindande för den behöriga myndigheten och domstolarna i mottagande medlemsstat. Så länge som intyg A1 inte har dragits tillbaka eller ogiltigförklarats ska institutionen och domstolarna i den mottagande medlemsstaten beakta att den berörda arbetstagaren redan omfattas av den sociala trygghetslagstiftningen i den medlemsstat vars behöriga institution har utfärdat intyg A1. Men det följer av principen om lojalt samarbete att den behöriga institutionen i den medlemsstat som har utfärdat intyg A1 ska pröva om det funnits fog för att utfärda intyget när den behöriga institutionen i mottagande medlemsstaten uttrycker tvivel om de omständigheter som ligger till grund för utfärdandet av intyg A1 och därmed uppgifterna däri, är korrekta och, i förekommande fall, dra tillbaka intyget.

text: EU-domstolen ansåg därför att en medlemsstats domstolar inte får fastställa att det föreligger ett bedrägeri och bortse från dessa intyg förrän efter det att de har förvissat sig om att

text: • det förfarande som föreskrivs i förordningen har inletts utan dröjsmål och den behöriga institutionen i den utfärdande medlemsstaten har getts möjlighet att pröva om det funnits fog för att utfärda intygen mot bakgrund av de konkreta uppgifter som den behöriga institutionen i mottagande medlemsstat har lämnat och som tyder på att dessa intyg har erhållits eller åberopats på ett bedrägligt sätt, och

text: • den behöriga institutionen i den utfärdande medlemsstaten inte har gjort en sådan omprövning och har underlåtit att inom rimlig tid ta ställning till dessa uppgifter, i förekommande fall genom att ogiltigförklara eller dra tillbaka de aktuella intygen.

text: Kammarrätten i Göteborg har i två domar tagit upp frågan om indragning av intyg om tillämplig lagstiftning. I båda domarna tog kammarrätten bl.a. upp artikel 5.2 i förordning 987/2009 och uppgav att enligt den bestämmelsen ska den utfärdande institutionen ompröva grunderna för utfärdandet av intyget när det råder tvivel om de faktiska omständigheter som ligger till grund för de uppgifter som anges i handlingen är korrekta. Några ytterligare kriterier om förfarandet eller några ytterligare krav som ska vara uppfyllda vid en sådan omprövning anges inte. Ändring av beslut enligt

text: 113 kap. 3 §

text: SFB förutsätter att ytterligare krav är uppfyllda och det finns ingen motsvarighet till dessa krav i EU-förordningarna. Kammarrätten kom därför fram till att den nationella bestämmelsen i

text: 113 kap. 3 §

text: SFB

text: begränsar förutsättningarna för ändring av intyg A1 i förhållande till vad som gäller enligt EU-förordningarna. och eftersom EU-förordningar har företräde framför svensk lag kan

text: 113 kap. 3 §

text: SFB inte tillämpas vid återkallelse av intyg A1.

text: Rättsligt stöd för indragning av intyg om tillämplig lagstiftning

text: Den EU-rättsliga principen om lojalt samarbete innebär att varje institution i en medlemsstat ska göra en omsorgsfull granskning av tillämpningen av sitt eget sociala trygghetssystem. Det följer vidare av den principen att institutionerna i de andra medlemsstaterna har rätt att förvänta sig att institutionen i den berörda medlemsstaten uppfyller denna skyldighet. Den medlemsstat som utfärdat ett intyg ska därför ompröva om det var berättigat att utfärda intyget och, i förekommande fall, återkalla intyget när den behöriga institutionen i den medlemsstat där arbetstagaren utför ett arbete uttrycker tvivel vad gäller om de omständigheter som ligger till grund för utfärdandet av intyget och därmed uppgifterna däri är korrekta, i synnerhet när dessa uppgifter inte uppfyller kraven.

text: Försäkringskassan ska därför när andra medlemsstater ifrågasätter intyg A1 utfärdade av Försäkringskassan utifrån EU-rätten, och om Försäkringskassan anser att det utfärdade intyget har erhållits eller åberopats på ett bedrägligt sätt, dra in intyget enbart med stöd av artikel 5 i förordning 987/2009. En tillämpning av

text: 113 kap.

text: SFB skulle nämligen kunna innebära att beslutet om utfärdande av intyget inte kan ändras och därmed begränsa EU-rätten.

text: Intyg kan enligt EU-domstolens praxis även dras tillbaka för retroaktiv tid i de fall intygen har erhållits eller åberopats på ett bedrägligt sätt. Försäkringskassan kan därför dra in intygen för retroaktiv tid om det kan bedömas att intygen har erhållits eller åberopats på ett bedrägligt sätt. Som exempel erhållits eller åberopats på bedrägligt sätt är t.ex. omständigheterna i

text: Altun m.fl. där bl.a. företaget från vilket personal sändes ut i stort sett inte hade någon anställd personal i landet som personalen sändes ut från.

text: Eftersom indragningen är ett beslut enligt artikel 5 i förordning 987/2009 och inte ett beslut enligt

text: socialförsäkringsbalken

text: kan det inte omprövas, ändras och överklagas i enlighet med bestämmelserna i

text: 113 kap.

text: SFB. Beslutet om indragning är därför ett beslut som kan ändras och överklagas i enlighet med bestämmelserna i

text: förvaltningslagen

text: Aktuella bestämmelser, rättspraxis m.m.

text: Artikel 5.2 i förordning 987/2009

text: 113 kap. 3 §

text: SFB

text: Mikael Westberg

text: Viktoria Sjöberg


text: Beslutsdatum Vår beteckning 2021-10-07 Dnr FK 2021 / 009877 Serienummer 2021:09

title: Fråga om avvisning av begäran om omprövning av ett beslut som saknar korrekt omprövningshänvisning

text: Försäkringskassans ställningstagande

text: En begäran om omprövning som har kommit in för sent ska inte avvisas om förseningen beror på att Försäkringskassan inte har lämnat en korrekt underrättelse om hur man begär omprövning.

text: Bakgrund och överväganden

text: Det finns inte någon bestämmelse i

text: socialförsäkringsbalken

text: (SFB) eller i

text: förvaltningslagen

text: (FL) som reglerar vad som gäller i de situationer när en begäran om omprövning kommit in för sent på grund av att Försäkringskassan inte lämnat en korrekt underrättelse om hur man begär omprövning.

text: Av

text: 45 §

text: FL i dess nuvarande lydelse framgår att om ett överklagande har kommit in för sent ska myndigheten besluta att överklagandet inte får tas upp till prövning (avvisning). Ett överklagande ska dock inte avvisas om förseningen beror på att myndigheten inte har lämnat en korrekt underrättelse om hur man överklagar. Med uttrycket korrekt avses dels att en underrättelse måste ha lämnats i ett fall när ett beslut får överklagas, dels att underrättelsen i ett sådant fall till sitt innehåll är sakligt sett riktig (

text: prop. 2016/17:180 s. 268

text: Försäkringskassans beslut får inte överklagas innan det har omprövats (

text: 113 kap. 10 §

text: SFB). En begäran om omprövning ska enligt

text: 113 kap. 19 §

text: SFB ha kommit in till Försäkringskassan inom två månader. Det saknas dock en bestämmelse i

text: socialförsäkringsbalken

text: , motsvarande den som finns i

text: 45 §

text: FL, om vad som gäller vid avvisning av en begäran om omprövning.

text: Försäkringskassan har tidigare ansett att en för sen begäran om omprövning ska avvisas trots att myndigheten inte har försett beslutet med en korrekt anvisning om hur omprövning begärs. Försäkringskassan har hänvisat till rättsfallet

text: RÅ 1973 ref. 59

text: . Vid tiden för avgörandet hade den aktuella bestämmelsen i dåvarande

text: förvaltningslagen (1971:290)

text: inte samma lydelse som motsvarande bestämmelse i den nu gällande

text: förvaltningslagen (2017:900)

text: . Eftersom lagen ändrats är rättsfallet inte av vägledande betydelse.

text: Eftersom det saknas vägledande avgöranden från Högsta förvaltningsdomstolen behövs ett rättsligt ställningstagande för att klargöra Försäkringskassans tillämpning i frågan.

text: Försäkringskassan anser att bestämmelsen i

text: 45 § andra meningen

text: FL ger uttryck för sådana förvaltningsrättsliga principer som bör vara tillämpliga även när en enskild begär omprövning av beslut enligt

text: socialförsäkringsbalken

text: . Denna bedömning har också gjorts av förvaltningsrätterna i Göteborg och Malmö (mål nr 4128-20 och 11805-20 m.fl.).

text: En omprövning är en förutsättning för att den enskilde ska få sin sak prövad av domstol. Om det inte finns en tillämpning vid omprövning enligt

text: socialförsäkringsbalken

text: motsvarande den som gäller enligt

text: 45 § andra meningen

text: FL riskerar den klagande att gå miste om sin rätt att få ärendet prövat av domstol. En sådan konsekvens kan inte rimligen ha varit lagstiftarens tanke. Eftersom det inte heller finns någon motsvarande regel i

text: socialförsäkringsbalken

text: eller någon annan regel i den balken som skulle strida mot regeln i

text: förvaltningslagen

text: bör man utgå från den förvaltningsrättsliga princip som kommer till uttryck i

text: förvaltningslagens

text: regel.

text: Mot denna bakgrund bör en för sent inkommen begäran om omprövning av ett beslut som saknar korrekt underrättelse om hur man begär omprövning inte avvisas. Förutsättningen är dock att förseningen beror på den felaktiga eller den uteblivna underrättelsen.

text: Aktuella bestämmelser, rättspraxis m.m.

text: Socialförsäkringsbalken

text: 45 § förvaltningslagen (2017:900)

text: Mikael Westberg

text: / Per Mikael Dreifaldt


text: Beslutsdatum Vår beteckning 2021-10-29 Dnr FK 2021/010931 Serienummer 2021:10

text: (allmän dataskyddsförordning) 2 Skilj från den mer fördjupade riskanalysen som sker i konsekvensbedömningen. 3 Se Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (2010/C 83/02): https://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2010:083:0389:0403:sv:PDF

text: Behovet av klargörande

text: Se

text: artikel 5.1 f

text: dataskyddsförordningen rörande principen om integritet och konfidentialitet 5 I artikeln anges att den personuppgiftsansvarige, och i tillämpliga fall även personuppgiftsbiträdet, med hänsyn till den senaste utvecklingen, genomförandekostnaderna och behandlingens art, omfattning, sammanhang och ändamål samt riskerna, av varierande sannolikhetsgrad och allvar för fysiska personers rättigheter och friheter, ska vidta tekniska och organisatoriska säkerhetsåtgärder för att säkerställa den säkerhetsnivå som är lämplig för den aktuella behandlingen. I korthet handlar detta om att ju högre risken är desto starkare skyddsåtgärder krävs. 6 Se även skäl 84 dataskyddsförordningen.

text: När ska en konsekvensbedömning göras?

text: Vad är skillnaden mellan den inledande riskanalysen och en konsekvensbedömning?

text: Den inledande riskanalysen i övervägandet

text: Vad innebär hög risk?

text: När är det sannolikt att det föreligger en hög risk?

text: Skäl 75 dataskyddsförordningen. 8 Den 31 december 2020 trädde Storbritannien ut ur EU. Med tanke på att ICO:s guidelines publicerades när landet fortfarande var en medlemsstat, och då tolkningen som följer av dokumentationen fortfarande bör vara relevant trots utträdet, anser vi att materialet är att anse som en användbar källa. Se https://ico.org.uk/fororganisations/guide-to-data-protection/guide-to-the-general-data-protection-regulation-gdpr/data-protectionimpact-assessments-dpias/when-do-we-need-to-do-a-dpia/#when1 9 Dessa nivåer kan sägas motsvara de risknivåer som dataskyddsförordningens artiklar rörande risk ger uttryck för.

text: Betydelsen av säkerhetsåtgärder i riskanalysen

text: Undantag från att göra en konsekvensbedömning

text: Se vidare på Wikipedia, https://sv.wikipedia.org/wiki/Sannolikhetv för fördjupad information om sannolikhet i teorin 11 Diesen, Christian, Bevis. 7, Bevisprövning i förvaltningsmål, 1. uppl., Norstedts juridik, Stockholm, 2003 12 Det kan vara fråga om både tekniska och organisatoriska åtgärder. Säkerhetsåtgärder på personuppgiftsnivå är t.ex. åtkomstbegränsning, kryptering och pseudonymisering. På systemnivå kan det handla om säkerhetskopiering, kontroll av hårdvara, etc. Organisatoriska åtgärder består vanligtvis i processer och rutiner. 13 Se vidare på IMY:s webbplats, https://www.imy.se/lagar-regler/dataskyddsforordningen/konsekvensbedomningar-och-forhandssamrad/vem-maste-gora-enkonsekvensbedomning/

text: Förarbeten m.m.

text: Se Lagrådsremissen Anpassningar av registerförfattningar på arbetsmarknadsområdet till EU:s dataskyddsförordning, s. 32

title: Konsekvensbedömning enligt artikel 35 EU:s dataskyddsförordning – behov av ställningstagande i olika frågor

text: Försäkringskassans ställningstaganden

text: Innan en behandling av personuppgifter påbörjas ska den personuppgiftsansvarige överväga om en konsekvensbedömning enligt artikel 35 i EU:s dataskyddsförordning (nedan dataskyddsförordningen)1 behövs. Detsamma gäller för pågående behandlingar för vilka övervägande om konsekvensbedömningar inte har gjorts tidigare, eller för de fall en pågående behandling eller riskerna med en sådan ändras.

text: Övervägandet består av en inledande riskanalys som ska svara på om behandlingen sannolikt leder till en hög risk för enskildas fri- och rättigheter.

text: Begreppet hög risk i artikel 35 dataskyddsförordningen ska enligt Försäkringskassan förstås som en hög tröskel, antingen genom att skadan är mer trolig, mer allvarlig eller en kombination av de båda. Hög risk kan röra sig om en isolerad risk som i sig bedöms som hög, eller flera risker som tillsammans bedöms vara höga.

text: När en riskanalys genomförs, inom ramen för övervägandet om en konsekvensbedömning behöver genomföras, ska hänsyn tas till de tekniska och organisatoriska säkerhetsåtgärder som kan komma att reducera eller eliminera de identifierade riskerna.

text: En behandling av personuppgifter ska sannolikt anses leda till hög risk om det bedöms föreligga en tämligen stor risk för att behandlingen leder till höga risker.

text: Undantaget från att göra konsekvensbedömningar i artikel 35.10 dataskyddsförordningen ska inte tillämpas i de fall behandlingen av personuppgifterna stöder sig på

text: 114 kap.

text: socialförsäkringsbalken

text: (SFB).

text: Bakgrund och överväganden

text: Dataskyddsförordningen lägger ett stort ansvar på den personuppgiftsansvarige för de personuppgifter denne behandlar. Den s.k. riskbaserade metoden, som löper som en röd tråd genom dataskyddsförordningen, är central när det gäller den personuppgiftsansvariges behandling av personuppgifter.

text: Den riskbaserade metoden innebär att den personuppgiftsansvarige har ansvar för att utvärdera de risker som en viss personuppgiftsbehandling innebär samt att därefter vidta lämpliga åtgärder som på ett godtagbart sätt tillförsäkrar individers friheter och rättigheter. Metoden utgör kärnan i principen om ansvarsskyldighet, vilken framgår av bl.a. artikel 5.2.

text: Principen om ansvarsskyldighet får genomslag genom artikel 24, där den personuppgiftsansvariges generella ansvar fastställs. I artikeln anges att den personuppgiftsansvarige är skyldig att implementera lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder i syfte att kunna säkerställa och visa upp att behandlingen uppfyller kraven i dataskyddsförordningen. Den allmänna skyldigheten att implementera lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder följs av artiklar av mer praktisk karaktär. Dessa har också koppling till behandlingens risker. Frågan är då vad som kan sägas utgöra risk.

text: Rent allmänt kan begreppet risk ses som en funktion av sannolikheten för att en viss händelse inträffar och konsekvensen av att denna händelse inträffar. I dataskyddsförordningen finns ingen entydig och uttrycklig definition av vad som inryms i begreppet risk. Där delas risken in i olika svårighetsgrader, vilket också kommer till uttryck i de olika artiklarna. Exempelvis tar artikel 35 dataskyddsförordningen sikte på hög risk.

text: Bestämmelser om säkerhet i samband med behandlingen av personuppgifter är också kopplade till den identifierade risken. Dessa skyldigheter är kopplade till en av de grundläggande principerna för personuppgiftsbehandling . Artikel 32 stadgar en generell skyldighet att säkerställa att personuppgifter behandlas på ett säkert sätt.

text: I artikel 35 dataskyddsförordningen ställs krav på att den personuppgiftsansvarige genomför en konsekvensbedömning för sådana personuppgiftsbehandlingar som sannolikt leder till hög risk för fysiska personers rättigheter och friheter . Varken dataskyddsförordningen, Integritetsskyddsmyndigheten (IMY) eller praxis ger någon tydlig ledning i fråga om hur en personuppgiftsansvarig ska förfara för att avgöra behovet av en konsekvensbedömning. Det behöver därför klargöras hur Försäkringskassan i sin verksamhet ska förhålla sig till nämnda artikel.

text: Det behöver skapas en större medvetenhet om dataskydd och risker med personuppgiftsbehandling i Försäkringskassans verksamhet, vilket bl.a. inbegriper kunskap om när en konsekvensbedömning behöver göras och vad en sådan ska omfatta.

text: Försäkringskassan kan bli föremål för sanktionsavgift om en konsekvensbedömning inte utförs när det behövs eller om en sådan utförs på ett felaktigt sätt.

text: För att en personuppgiftsansvarig ska kunna avgöra vilka skyldigheter som träffar en viss behandling måste en bedömning inledningsvis göras av vilka risker den aktuella behandlingen innebär. En sådan bedömning görs genom en riskanalys. Genom den inledande riskanalysen ska den personuppgiftsansvarige först bedöma om det överhuvudtaget föreligger en risk, och i nästa steg, nivån av den identifierade risken.

text: Nivån av risken bedöms utifrån graden av sannolikhet och allvar. I skäl 75 dataskyddsförordningen preciseras vilka händelser som kan innebära skada för de registrerade, och som därför utgör en risk för deras friheter och rättigheter.

text: Behandlingar som sannolikt innebär en hög risk medför särskilda skyldigheter för den personuppgiftsansvarige. Ett sådant exempel är skyldigheten att enligt artikel 35 dataskyddsförordningen utföra konsekvensbedömningar.

text: Av ordalydelsen i artikel 35.1 och skäl 76 dataskyddsförordningen får anses följa att det krävs en riskbedömning (riskanalys) för att avgöra om en konsekvensbedömning behöver göras. En konsekvensbedömning ska inte göras slentrianmässigt, utan enbart i de fall en behandling sannolikt leder till hög risk för enskildas rättigheter och friheter. Om en personuppgiftsansvarig, i detta fall Försäkringskassan, mer regelmässigt tvingas göra konsekvensbedömningar skulle det leda till en betungande resursavsättning. Det kan enligt vår bedömning inte anses vara i enlighet med lagstiftarens intentioner.

text: Enligt Försäkringskassan bör stor vikt läggas på en inledande riskanalys för att överväga om en konsekvensbedömning behöver göras. I övervägandet görs bedömningen om det sannolikt föreligger en hög risk för enskildas fri- och rättigheter. Ett övervägande om konsekvensbedömning ska göras innan en behandling påbörjas, om en pågående behandling ändras och för en pågående behandling där ett övervägande om konsekvensbedömning inte tidigare har genomförts.

text: En konsekvensbedömning innebär en mer fördjupad riskbedömning jämfört med den inledande riskanalysen som görs i övervägandet. Konsekvensbedömning är en pågående process som omfattar en redogörelse för, och bestämmande av, lämpliga åtgärder i syfte att minimera risker. En konsekvensbedömnings syfte är alltså, till skillnad från den inledande riskanalysen, att på ett djupare plan bedöma om en hög risk verkligen föreligger för en viss behandling och hur risken ska hanteras. För att förenkla kan man säga att övervägandet handlar om att identifiera riskerna och bedöma hur sannolikt det är för att dessa ska inträffa, medan konsekvensbedömningen handlar om att hantera de risker som redan har identifierats under övervägandet.

text: Den inledande riskanalysen, som syftar till att bedöma om en konsekvensbedömning behöver göras, måste ta sin utgångspunkt i personuppgiftshanteringen. Enligt Försäkringskassan ska fokus ligga på att dels inventera de olika risker som kan

text: uppkomma, dels bedöma de potentiella skador individen kan utsättas för. I riskanalysen ska såväl materiella som immateriella skador beaktas.

text: Den behandlingen av personuppgifter som riskanalysen tar sikte på är den totala behandlingen som kan överblickas. Det är svårt att sätta exakta gränser för detta, utan det får avgöras från fall till fall. Handlar det om ett nytt it-stöd får man inkludera all den hantering av personuppgifter som kommer att ske i stödet. Det kan exempelvis röra enskilda försäkrade och medarbetare. Behandling av personuppgifter behöver t.ex. ske för att bedöma och besluta om rätten till en förmån. Det som också kan komma att ingå i analysen är på vilket sätt personuppgifter lämnas ut.

text: När det gäller bedömningen av hög risk ger varken dataskyddsförordningen eller IMY någon vägledning för den personuppgiftsansvarige. Viss ledning kan dock ges av brittiska Information Commissioner´s Office (ICO) som publicerat information i frågan.

text: För att bedöma om något innebär en hög risk är det enligt ICO klart att man måste beakta både sannolikheten och allvarligheten för eventuella skador på individer. Risk innebär enligt ICO en mer än avlägsen risk för skada, medan hög risk innebär en hög tröskel, antingen för att skadan är mer trolig, eller för att den potentiella skadan är mer allvarlig, eller en kombination av de två. Att bedöma potentialen för risk i den meningen är en del av konsekvensbedömningens uppgift.

text: ICO:s resonemang om hur risknivån ska bedömas är enligt Försäkringskassan rimligt. Att märka är att en risk, bland alla andra risker, kan vara särskilt hög. Den risken bör då bli utslagsgivande för om hög risk föreligger. För att konstatera att det kan föreligga hög risk måste man även ta hänsyn till det totala antalet risker med behandlingen. Flera mindre risker, som i sig kanske inte är höga, kan tillsammans i en sammantagen bedömning leda till en hög risk.

text: Vid bedömning av hög risk krävs en slags gradering, förslagsvis i form av olika nivåer; låg, medel eller hög risk. Detta blir ett särskilt bedömningssteg i övervägandet.

text: Efter att ha konstaterat att det föreligger en hög risk för en viss personuppgiftsbehandling handlar nästa steg om att bedöma hur sannolikt det är att den höga risken inträffar.

text: Av skäl 76 dataskyddsförordningen följer att hur sannolik och allvarlig risken för den registrerades rättigheter och friheter är bör fastställas utifrån behandlingens art,

text: omfattning, sammanhang och ändamål. Däremot ges ingen ledning avseende hur den personuppgiftsansvariges bedömning av sannolikheten ska gå till i praktiken.

text: Sannolikhet är ett mått på hur troligt det är att en viss händelse inträffar. Viss ledning kan ges av hur beviskravet ”sannolikt” bedöms inom juridiken. Enligt Diesen kan sannolikt jämföras med termen sannolika skäl, vilket han menar motsvarar 75 procents sannolikhet. Det räcker alltså inte, ur den synvinkeln, att ett scenario verkar vara något troligare än ett annat för att nå upp till beviskravet sannolikt.

text: Enligt Försäkringskassan ska därför en behandling sannolikt anses leda till hög risk om det bedöms föreligga en tämligen stor risk för att behandlingen leder till höga risker. I praktiken blir det fråga om en uppskattning av den personuppgiftsansvarige om det är sannolikt att behandlingen leder till en hög risk, utifrån omständigheterna i det enskilda fallet.

text: Frågan är vidare om och i vilken mån säkerhetsåtgärder ska beaktas inom ramen för bedömningen om det är sannolikt att hög risk föreligger för en viss behandling. Det kan handla om säkerhetsåtgärder som redan finns på plats eller som är direkt möjliga att införa. Om säkerhetsåtgärder ska beaktas i övervägandet framgår inte direkt av artikel 35 dataskyddsförordningen eller tillhörande skäl.

text: Enligt IMY kan dock frånvaro av säkerhetsåtgärder innebära hög risk för enskildas frioch rättigheter. Omvänt borde då gälla att tillgängliga säkerhetsåtgärder kan föra med sig att det inte längre är sannolikt att behandlingen leder till en hög risk för enskildas fri- och rättigheter, vilket skulle innebära att kravet på en konsekvensbedömning faller bort. Om åtgärder kan vägas in redan i övervägandet, kan det enligt Försäkringskassan få en avgörande betydelse för om en konsekvensbedömning ska göras eller inte.

text: Enligt Försäkringskassan ska man därför i övervägandet ta hänsyn till och bedöma vilka säkerhetsåtgärder som kan tänkas reducera eller eliminera de identifierade riskerna. Eftersom Försäkringskassan förfogar över ett flertal olika säkerhetsåtgärder skulle ett beaktande av dessa sannolikt leda till att ett mindre antal konsekvensbedömningar behöver göras. I det fall osäkerhet råder i detta hänseende ska en konsekvensbedömning dock alltid göras.

text: I artikel 35.10 dataskyddsförordnigen finns ett undantag som innebär att en personuppgiftsansvarig i vissa situationer inte behöver genomföra en konsekvensbedömning, om denne inte anser det vara nödvändigt. Detta gäller när:

text: • behandlingen enligt artikel 6.1 c eller e har en rättslig grund i unionsrätten eller i en medlemsstats nationella rätt som den personuppgiftsansvarige omfattas av, och den rätten reglerar den aktuella specifika behandlingsåtgärden eller serien av åtgärder i fråga och • en konsekvensbedömning avseende dataskydd redan har genomförts som en del av en allmän konsekvensbedömning i samband med antagandet av denna rättsliga grund.

text: Regeringen har i samband med lagstiftningsarbetet inför införandet av dataskyddsförordningen uttalat att det inte är nödvändigt att den personuppgiftsansvarige gör ytterligare konsekvensbedömningar i de fall behandlingen av personuppgifter har stöd i befintliga registerförfattningar.

text: Försäkringskassan anser att man inte kan stödja sig på regeringens uttalande när det gäller frågan om en konsekvensbedömning ska göras i fall då behandlingen vilar på bestämmelserna i

text: 114 kap.

text: SFB. Den lagstiftningen är föråldrad och i vissa delar svårtillämpad, vilket gör att bestämmelserna i en del fall kan behöva tolkas. Lagstiftaren har av naturliga skäl inte haft överblick över eller redogjort för val av tekniska lösningar. Dessutom sker behandlingar över tid med ny teknik. Risker kan lätt uppstå, exempelvis när redan insamlade uppgifter behandlas för nya ändamål eller att de används i en ny kontext.

text: Sammanfattningsvis kan Försäkringskassan inte tillämpa undantaget i artikel 35.10 dataskyddsförordningen när en personuppgiftsbehandling sker med stöd av

text: 114 kap.

text: SFB. Det måste alltså även i dessa fall göras en inledande riskanalys.

text: Aktuella bestämmelser, rättspraxis m.m.

text: Artikel

text: och

text: i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv

text: (allmän dataskyddsförordning).

text: Europiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (2010/C 83/02)

text: Skäl 75,76 och 84 dataskyddsförordningen.

text: Anpassningar av registerförfattningar på arbetsmarknadsområdet till EU:s dataskyddsförordning, Regeringens lagrådsremiss, 11 januari 2018

text: Information Commissioner´s Office, Guide to the General Data Protection Regulations (GDPR), Data Protection Impact Assessments - https://ico.org.uk/fororganisations/guide-to-data-protection/guide-to-the-general-data-protection-regulationgdpr/data-protection-impact-assessments-dpias/when-do-we-need-to-do-a-dpia/#when1 Integritetsskyddsmyndighetens officiella webbplats, http://www.imy.se

text: Mänskliga rättigheter, diskriminering, jämställdhet och barnrätt

text: Det rättsliga ställningstagandet bedöms inte påverka något perspektiv inom dessa områden.

text: Mikael Westberg

text: Martina Palmgren


text: Beslutsdatum Vår beteckning 2021-11-05 Dnr FK 2021/003743 Serienummer 2021:11

text: Beräkning och avrundning

title: Sjukpenninggrundande inkomst (SGI) och semesterersättning

text: Försäkringskassans ställningstagande

text: Vid beräkningen av SGI för anställda som omfattas av

text: 5 § första stycket semesterlagen (1977:480)

text: , ska semesterersättningen räknas med till den del den inte överstiger tio procent av den försäkrades lön.

text: Bakgrund och överväganden

text: Av 25 kap.

text: 17 § socialförsäkringsbalken

text: (SFB) följer att semesterlön inte räknas i den försäkrades SGI till högre belopp än vad som skulle ha betalats ut i lön för utfört arbete under motsvarande tid. Motsvarande begränsning gäller också för semesterersättning.

text: Av förarbetena till bestämmelsen framgår att när det är fråga om försäkrade med månadslön ska den räknas upp med faktorn 12. När månadslön inte är aktuell ska den genomsnittliga veckolönen multipliceras med 52. Motsvarande anpassning får göras vid andra inkomstförhållanden. (

text: Prop. 1995/96:209

text: Förarbetsuttalandena ger däremot inte på svar på hur man ska fastställa en genomsnittlig veckolön. Det finns inte heller något svar på hur man ska beräkna SGI-grundande semestersättning i sådana fall där det inte går att fastställa en genomsnittlig veckolön. Det går vidare inte att få någon närmare ledning i praxis. För att dels få en enhetlig tillämpning, dels öka förutsägbarheten av SGI i detta hänseende behövs därför ett rättsligt ställningstagande.

text: Det finns behovsanställda, korttidsvikarier och liknande som tjänar in rätt till betald semester på samma sätt som andra anställda, men där semestern inte behöver läggas ut som betald ledighet om anställningen är kortare än tre månader (

text: 5 § semesterlagen

text: [1977:480]). Semesterersättning beräknas då och betalas ut löpande i samband med löneutbetalning (

text: 16 b § semesterlagen

text: ). Semesterersättningen motsvarar i regel 12 procent av den försäkrades lön. Det finns emellertid ingen vägledning om hur stor del av semesterersättningen som får ingå i SGI.

text: För att få en enhetlig handläggning av semesterersättning i SGI-hänseende finns det därför behov av en beräkningsmodell. En definierad

text: beräkningsmodell ökar även transparensen för handläggningen och förutsägbarheten av de försäkrades SGI. Fråga uppstår därmed om hur en sådan beräkningsmodell ska se ut.

text: För att öka legitimiteten för en beräkningsmodell bör en utgångspunkt vara att den inte bara ska vara enkel att förstå, utan den ska även så långt som möjligt ha koppling till adekvat lagstiftning.

text: Enligt

text: 25 kap 17 §

text: SFB får semesterersättning inte ingå i SGI till ett högre belopp än vad den försäkrade skulle ha fått i lön för arbete under motsvarande tid. För att SGI ska beräknas korrekt för en försäkrad som får semesterersättning måste Försäkringskassan alltså räkna ut hur lång tid som semesterersättningen avser och vad den försäkrade skulle ha tjänat på att arbeta under lika lång tid.

text: En svårighet med att hitta en enhetlig beräkningsregel är fastställandet av hur mycket betald semester den försäkrade skulle ha haft rätt till om sådan ledighet hade tagits ut. Eftersom

text: semesterlagen

text: är dispositiv till de anställdas fördel (

text: 2 § semesterlagen

text: ) finns det därför olika kollektivavtal, men även enskilda anställningsavtal, som ger längre semesterrätt än vad

text: semesterlagen

text: föreskriver som minst. För att minska administrationen för alla parter och öka förutsägbarheten av de försäkrades SGI ter det sig därför som naturligt att utgå från en beräkningsregel som har sin grund i den minimirätt som anställda har tid med betald semester, det vill säga

text: semesterlagen

text: En försäkrad som är anställd hela semesteråret tjänar in 25 dagar med betald semester, om det inte finns någon frånvaro som inte är semesterlönegrundande (

text: 7 § semesterlagen

text: ). När semestern läggs ut dras fem dagar per vecka som betald semester, oavsett om den försäkrade normalt arbetar fler eller färre än fem dagar per vecka (

text: 3 a

text: och

text: 9 §§

text: semesterlagen

text: ). Det innebär att en försäkrad som är anställd ett helt år och inte har någon frånvaro som inte är semesterlönegrundande tjänar in betald semester för en period som är fem veckor lång. Är den försäkrade inte anställd hela intjänandeåret så blir antalet dagar med betald semester lägre än 25, det vill säga den betalda semesterperioden motsvarar den försäkrades anställningstid under intjänandeåret.

text: Eftersom semesterersättningen för behovsanställda alltid beräknas som en procent på lönen så motsvarar denna naturligt den intjänade rätten till betald semester för samma del av intjänandeåret som lönen avser. Det finns därför inget behov av att utreda den totala anställningstiden eller om det finns dagar med frånvaro som inte är semesterlönegrundande under intjänandeåret för denna grupp. Försäkringskassan kan istället utgå från att den tid som semesterersättningen avser förhåller sig till den försäkrades anställningstid på samma sätt som en tid om fem veckor förhåller sig till ett år.

text: För att beräkna hur stor del av semesterersättningen som motsvarar vad den försäkrade skulle ha fått i lön om han eller hon istället hade arbetat, bör Försäkringskassan därför i dessa fall använda sig av denna formel:

text: Den försäkrades årslön (utan semesterersättning) räknas ut. Årslönen divideras sedan med antalet veckor på ett år (52) för att få fram den försäkrades lön per vecka utan semesterersättning. Denna veckolön multipliceras med fem för att få fram vad som skulle ha betalats i lön för utfört arbete under en tid som motsvarar semesterperioden. Det belopp som man då får fram är den del av semesterersättningen som kan ingå i den försäkrades SGI. Beloppet utgör alltid cirka 9,6153846 procent av den försäkrades lön.

text: Antalet decimaltecken ger upphov till behovet av en avrundning för att förenkla handläggningen. Vilken avrundningsregel som ska användas är dock inte givet. I avsaknad av närmare vägledning och i ljuset av att oklarheter i lagstiftningen i första hand ska drabba det allmänna och endast undantagsfall de enskilda, bör därför den avrundningsregel som är till mest fördel för de försäkrade användas. Eftersom det för de försäkrade är mest fördelaktigt att använda avrundningsregeln om upphöjning till närmaste hela procenttal, bör därför denna regel tillämpas. Detta innebär i nu aktuellt fall en avrundning upp till tio procent av de försäkrades lön.

text: En beräkningsmodell torde även minska behovet av att fastställa en genomsnittlig veckolön i förekommande fall. Följande skäl talar i denna riktning.

text: En utredning om en genomsnittlig veckolön medför en ökad administration för både de försäkrade och Försäkringskassan samt längre handläggningstid som följd, eftersom underlag behöver inlämnas och bedömas. Vad som ska anses utgöra en genomsnittlig veckolön ger även ett bedömningsutrymme, vilket i sin tur minskar förutsägbarheten av de försäkrades SGI. Eftersom man vid fastställandet av SGI normalt tar hänsyn till samtliga inkomster som den försäkrade har inom den period som ska beaktas vid beräkningen, medför det att även all semesterersättning som utges under den aktuella tiden kommer att räknas med i beräkningen. Dessa skäl talar för att en enhetlig beräkningsmodell bör användas för samtliga försäkrade som inte har månadslön.

text: Det finns även andra situationer än den ovan beskrivna då semestersättning betalas ut. Det kan vara till exempel i samband med att en anställning avslutas om den försäkrade inte har hunnit ta ut sin semester i form av betald ledighet. I dessa fall bör formeln inte användas. I sådana fall behöver man istället ta ställning till om ersättningen ska ingå i SGI överhuvudtaget och i så fall hur det är lämpligt att beräkna den för att uppfylla villkoren i

text: 25 kap. 17 §

text: SFB.

text: Aktuella bestämmelser, rättspraxis m.m.

text: 25 kap. 17 §

text: SFB

text: 3 a

text: och

text: 16 b §§

text: semesterlagen

text: Prop. 1995/96:209

text: Mikael Westberg Serdar Gürbüz


text: Beslutsdatum Vår beteckning 2022-02-18 FK 2022/001364 Serienummer 2022:01

title: Tolkningen av begreppet ”första gången ska lämnas” i 41 kap. 11 § SFB i vissa situationer

text: Försäkringskassans ställningstagande

text: I en situation då det finns hinder mot att göra en ny livränteprövning av samma sak ska begreppet ”första gången ska lämnas” i

text: 41 kap. 11 § första stycket socialförsäkringsbalken

text: (SFB) tolkas som tidpunkten då förutsättningarna för livränta enligt

text: 41 kap. 2 §

text: SFB är uppfyllda.

text: Bakgrund och överväganden

text: I vissa fall finns det hinder mot en ny livränteprövning. Det är om samma sakfråga är rättskraftigt avgjord (vunnit laga kraft) genom ett tidigare beslut av Försäkringskassan, en dom i domstol (res judicata) eller om samma sakfråga är under prövning av domstol (litis pendens). När en försäkrad ansöker om livränta kan det alltså finnas en tid som inte kan prövas eftersom samma sakfråga tidigare har prövats.

text: Frågan i detta rättsliga ställningstagande är hur begreppet ”första gången ska lämnas” i

text: 41 kap. 11 § första stycket

text: SFB bör tolkas i en situation då det finns hinder mot en ny prövning av livränta. Det framgår inte av förarbeten eller av praxis hur begreppet ska tolkas i en sådan situation. Det behövs därför ett rättsligt ställningstagande.

text: Av

text: 41 kap. 11 § första stycket

text: SFB framgår att livränteunderlaget motsvarar, om inte annat följer av 12-18 §§, den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst enligt 25 och 26 kap. vid den tidpunkt från vilken livräntan första gången ska lämnas.

text: Högsta förvaltningsdomstolen (HFD) har i rättsfallet

text: HFD 2018 ref. 5

text: prövat frågan om hur bestämmelsen i

text: 41 kap. 11 § första stycket

text: SFB ska tolkas såvitt gäller ”den tidpunkt från vilken livräntan första gången ska lämnas” i ett mål där den försäkrade förlorat rätten till livränta för viss tid på grund av bestämmelser om preskription.

text: I målet var fråga om livränteunderlaget skulle motsvara den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst vid den tidpunkt då denne uppfyller förutsättningarna för att få livränta eller vid den senare tidpunkt då livräntan, på grund av bestämmelser om preskription (

text: 42 kap. 6 §

text: SFB), kan börja betalas ut.

text: HFD kom fram till att begreppet ”första gången ska lämnas” i

text: 41 kap. 11 §

text: SFB ska tolkas som tidpunkten då förutsättningarna för livränta är uppfyllda (

text: 41 kap. 2 §

text: SFB) – och inte tidpunkten då livräntan för första gången kan betalas ut på grund av preskriptionsbestämmelser (

text: 42 kap. 6 §

text: SFB).

text: Preskription och situationer då det finns hinder mot en ny prövning av samma sakfråga liknar varandra genom att livränta av formella skäl inte kan lämnas för en viss tid. Det är därför rimligt att begreppet ”första gången ska lämnas” i

text: 41 kap. 11 §

text: SFB ska tolkas på samma sätt i de båda situationerna.

text: Bestämmelsens bakomliggande syfte är att ge en i princip full kompensation vid inkomstförlust på grund av arbetsskada. Den omständigheten att det finns hinder mot en ny livränteprövning av samma sakfråga bör därmed inte medföra att den tid från vilken livränta första gången ska lämnas förskjuts i förhållande till vad som annars skulle ha gällt. Kammarrätten i Sundsvall (mål nr 1253-19) gjorde den bedömningen i ett fall då det fanns hinder mot en ny livränteprövning på grund av att Försäkringskassan hade prövat samma sakfråga tidigare.

text: Tolkningen av begreppet ”första gången ska lämnas” enligt rättsfallet

text: HFD 2018 ref. 5

text: bör därför enligt Försäkringskassan gälla även i en situation då det finns hinder mot en ny prövning av samma sakfråga.

text: Aktuella bestämmelser, rättspraxis m.m.

text: 41 kap. 11 §

text: SFB

text: HFD 2018 ref. 5

text: Kammarrätten i Sundsvalls dom den 26 januari 2021 i mål nr 1253-19

text: Mikael Westberg

text: Malin Persson


text: Beslutsdatum Vår beteckning 2022-03-23 Dnr FK 2022/004871 Serienummer 2022:02

text: EU-domstolen har uttalat sig om fastställande av växelkurs i förhållande till familjeförmåner

text: AK-beslut H12 har ersatt AK-beslut H3

text: Konsekvenser av EU-domen i ljuset av AK-beslut H12

title: Tillämpning av AK beslut H12 – årlig omräkning av tilläggsbelopp

text: Försäkringskassans ställningstagande

text: EU-domstolens dom i

text: mål C-473/18

text: GP innebär att en ny beräkning av tilläggsbeloppen för familjeförmåner enligt Administrativa kommissionens beslut H12 (punkt 3b) ska göras årligen, om det är till den enskildes fördel.

text: Bakgrund och överväganden

text: EU-domstolen meddelade den 4 september 2019 dom i mål nr

text: GP, rörande tolkningen av Administrativa kommissionens (AK) beslut nr H3 av den 15 oktober 2009 om den dag som ska gälla för fastställandet av de växelkurser som avses i

text: artikel 90 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 987/2009

text: . AK-beslut H3 beskriver vilken växelkurs som ska användas i olika samordningssituationer. Bakgrunden till beslutet är att många bestämmelser i förordningarna reglerar situationer när en växelkurs måste fastställas för att kunna beräkna belopp och samordna förmåner.

text: I domen tolkade EU-domstolen AK-beslut H3 i förhållande till familjeförmåner. Målet rörde en familj med två barn som bodde i Tyskland och där båda makarna arbetade i Schweiz. De fick barntillägg från Schweiz och ansökte i Tyskland om tilläggsbelopp. Myndigheten i Tyskland avslog ansökan med motiveringen att det belopp man fick vid beräkningen av växelkursen från den dag då beslutet fattades motsvarade 184 euro, vilket var ett högre belopp än det som betalades ut som barnbidrag i Tyskland under aktuell period.

text: Makarna överklagade beslutet och hävdade att tidpunkten för växelkursen istället skulle vara den månad då förordningarna blev tillämpliga på deras situation och att ett tilläggsbelopp om 18,05 euro per barn därför skulle beviljas varje månad under aktuell period. Den hänskjutande domstolen konstaterade att utgången i målet var beroende av hur AK-beslut H3 ska tolkas och ställde därför ett antal frågor till EU-domstolen om detta.

text: EU-domstolen konstaterade inledningsvis att AK-beslut H3 är en genomförandeförordning till förordningarna nr 883/2004 och nr 987/2009 och att beslutet därför ska tolkas i enlighet med grundförordningarna. Punkterna 2-5 i beslutet som preciserar vilka växelkurser som ska användas i olika situationer anger inte vilka bestämmelser i förordningarna som de gäller. Den tillämpliga bestämmelsen i beslutet ska därför bestämmas utifrån den aktuella förmånens karaktär och syfte.

text: I det aktuella fallet ansåg EU-domstolen att punkt 2 i AK-beslut H3 ska användas vid beräkning av tilläggsbelopp. Förmånen i det nationella målet bestod av ett eventuellt tilläggsbelopp som betalas ut som en månatlig förmån. Enligt

text: artikel 68.1

text: .a och 68.2 i förordning 883/2004 som förmånen betalas ut enligt, har EU-domstolen tidigare slagit fast att en sådan bestämmelse om förbud mot kumulering syftar till att familjen får ett totalt belopp som motsvarar det förmånligaste beloppet. För att säkerställa att det mest förmånliga beloppet betalas ut, ska man därför använda den växelkurs som är närmast utbetalningsdatumet.

text: Det innebär för återkommande utbetalningar med jämna mellanrum, som i nu aktuellt fall varje månad under en lång period, att olika växelkurser används vid varje utbetalning. Om en enhetlig växelkurs skulle användas istället, riskeras att det mest förmånligaste beloppet inte betalas ut eller att det belopp som beviljas överstiger detta. Även om denna tolkning innebär en ytterligare administrativ börda är det inte möjligt att välja en annan beräkningsmetod med motiveringen att det vore mer praktiskt. Det skulle strida mot både ordalydelsen i rättsakten och dess bakomliggande syfte.

text: Domstolen ansåg inte att punkterna 3-5 i beslutet kunde tillämpas. Bl.a. ansåg man att ordalydelsen i punkt 3 anger att den ska tillämpas när en medlemsstats myndighet ska räkna om ett belopp till en valuta i en annan medlemsstat. Tvisten i det aktuella målet rörde den omvända situationen. Eftersom ingen av punkterna 3-5 i AK-beslut H3 var tillämpliga i den aktuella situationen, var det punkt 2 som skulle tillämpas.

text: Med anledning av domen i mål nr

text: GP påbörjades ett arbete i AK med att revidera AK-beslut H3, utifrån att EU-domstolen gjort en snäv tolkning av ordalydelsen i punkterna 3-5 i beslutet samt att den nu fastslagna principen om att olika växelkurser ska användas vid varje utbetalning, ansågs administrativt betungande.

text: Den 28 februari 2022 trädde ett nytt AK-beslut i kraft; Beslut nr H12 av den 19 oktober 2021 om den dag som ska gälla för fastställandet av de växelkurser som avses i

text: . Det nya beslutet ersätter AK-beslut H3.

text: De viktigaste förändringarna i AK-beslut H12 i förhållande till AK-beslut H3 är följande:

text: • I skäl 3 i ingressen till beslutet har lagts till att enligt EUdomstolens rättspraxis (

text: ) ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att beakta valutakursfluktuationer som kan uppstå vid tillämpning av grundförordningen eller genomförandeförordningarna. • I punkt 3 i beslutet har ”till en valuta i en annan medlemsstat” tagits bort. • I punkt 3a och 3b har ”eller förordning

text: (EG) 883/2004

text: ” lagts till.

text: Ändringarna i punkt 3 i AK-beslut H12 innebär att punkten 3b ska tillämpas när växelkurs ska fastställas för familjeförmåner och inte punkt 2 såsom EU-domstolen uttalade. Principen om att en fast växelkurs inte kan användas eftersom det förmånligaste beloppet ska utbetalas måste ändå beaktas.

text: Försäkringskassan anser att denna princip gäller enbart i förhållande till familjeförmåner eftersom EU-domstolen uttalade sig om AK-beslut H3 i förhållande till familjeförmåner. I domen konstaterade man att beslutet är en genomförandeförordning till förordningarna nr 883/2004 och nr 987/2009 och att det därför ska tolkas i enlighet med grundförordningarna. Samordning av familjeförmåner regleras specifikt i artikel 68 i grundförordningen. Det framgår av EU-domstolens praxis att syftet med bestämmelsen är att säkerställa att mottagaren av de förmåner som utbetalas av flera medlemsstater ska få ett totalt belopp som motsvarar den mest förmånliga förmånen som denne har rätt till i enlighet med lagstiftningen i endast en av dessa stater (

text: Wagener). Bestämmelsen och den princip som uttrycks däri har inte någon direkt motsvarighet för andra förmåner som omfattas av grundförordningen.

text: EU-domstolens dom innebär alltså att Försäkringskassan inte kan använda en enhetlig växelkurs för familjeförmåner när vi ska betala ut tilläggsbelopp. I just denna dom hade familjen nekats tilläggsbelopp av den anledningen att det datum man utgått från vid fastställande av växelkursen gjorde att primärlandets belopp blev högre än det belopp som betalades ut som barnbidrag i sekundärlandet under aktuell period. Domen gällde dessutom en lång period på två och ett halvt år. Domen tar inte hänsyn till att täta omräkningar med aktuella växelkurser inte behöver vara till fördel för den enskilde, utan att det kan leda till både lägre och högre tilläggsbelopp.

text: Domen har medfört diskussioner mellan medlemsstaterna då den anses svår att implementera eftersom den innebär en stor administrativ börda för de myndigheter som betalar ut tilläggsbelopp. Ständiga omräkningar kan dessutom leda till svårbegripliga beslut för de enskilda. Det är inte heller

text: säkert att månadsvisa omräkningar är till fördel för de enskilda. Växelkurserna kan fluktuera både upp och ned, vilket då kan medföra att Försäkringskassan vissa månader betalar ut ett lägre belopp än det som fastställdes vid tidpunkten då tilläggsbeloppet beviljades första gången. Enligt domen ska medlemsländerna dock säkerställa att det mest förmånliga beloppet utbetalas, vilket torde innebära att endast en ny beräkning som är till den försäkrades fördel ska beaktas. Mot denna bakgrund, och de särskilda omständigheter som rådde i just den aktuella domen, anser Försäkringskassan att en rimlig avvägning är att en ny beräkning av tilläggsbeloppen ska ske årligen, om det är till den enskildes fördel. Beräkningen görs utifrån valutafluktuationen mellan den svenska kronan och det andra landets valutakurs utifrån punkt 3b i AK-beslut H12 och gäller fram till nästa omräkning.

text: Aktuella bestämmelser, rättspraxis m.m.

text: Artikel 68 i förordning 883/2004

text: AK-beslut H12 av den 19 oktober 2021

text: EU-domstolens dom i

text: mål C-473/18

text: GP

text: Marie Axelsson

text: Emma Holm Eva Lidén


text: Bakgrund och behov av klargörande

text: om samordning av de sociala trygghetssystemen. 2 Med medlemsstater menas i detta rättsliga ställningstagande de länder som omfattas av förordning 883/2004, dvs. EU/EES och Schweiz.

text: Fuchs & Cornelissen, EU Social Security Law – A commentary on EU Regulations 883/2004 and 987/2009, 2015, s. 351. 4 Rådets förordning

text: (EEG) nr 1408/71

text: av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen. 5 Fuchs & Cornelissen, EU Social Security Law – A commentary on EU Regulations 883/2004 and 987/2009, 2015, s. 350. 6 Se målet SC (

text: ), punkt 24. 7 De rättsfall som tar upp frågan om den oberoende förmånen handlar om hur och inte när den oberoende förmånen ska beräknas, se målen Spits (

text: ) och Di Prinzio (C- 5/91).

text: Artikel 45 i förordning 1408/71 motsvaras av artikel 6 i förordning 883/2004 och handlar om att även andra medlemsstaters försäkrings- eller bosättningsperioder ska beaktas om den nationella lagen kräver att sådana perioder har fullgjorts för att personen ska kunna få, behålla eller återfå en förmån.

text: Artikel 40.3

text: är en bestämmelse som finns i kapitlet om invaliditetsförmåner och handlar om när perioder med kontantförmåner vid sjukdom eller perioder med invaliditetsförmåner ska beaktas som perioder enligt den behöriga statens lagstiftning. 9 Jämför

text: artikel 48 i Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt

text: Beslutsdatum Vår beteckning 2022-04-08 Dnr 2022/003927 Serienummer 2022:03 Artikel 46 i Rådets förordning

text: (EEG) nr 1408/71

text: 5 kap. 9 § socialförsäkringsbalken

text: EU-domstolens domar i målen SC (

text: ), Spits (

text: ) och Di Prinzio (

text: ) Fuchs & Cornelissen, EU Social Security Law – A commentary on EU Regulations 883/2004 and 987/2009, 2015

title: Beräkning av sjuk- och aktivitetsersättning i form av garantiersättning – oberoende förmån

text: Försäkringskassans ställningstagande

text: När sjuk- och aktivitetsersättning i form av garantiersättning (GSA) ska samordnas enligt förordning 883/2004 ska den oberoende förmånen beräknas när den försäkrade är bosatt i en annan medlemsstat , om övriga förutsättningar för beräkningen är uppfyllda.

text: Bakgrund och överväganden

text: I artikel 52.1 i förordning 883/2004 anges att den behöriga institutionen ska beräkna det förmånsbelopp som ska utbetalas

text: a) enligt den lagstiftning som den tillämpar, endast om villkoren för rätt till förmåner uteslutande har uppfyllts enligt nationell lagstiftning (oberoende förmån),

text: b) genom att beräkna ett teoretiskt belopp och därefter ett faktiskt belopp (pro rata-beräknad förmån)

text: En pro rata-beräkning ska alltid göras när GSA ska samordnas enligt förordning 883/2004. Den oberoende förmånen ska däremot bara beräknas om villkoren för rätt till förmåner uteslutande har uppfyllts enligt nationell lagstiftning. Om båda beräkningarna ska göras ska beloppen jämföras och personen har rätt till det högsta beloppet (artikel 52.3).

text: GSA är bosättningsbaserade förmåner (se

text: 5 kap. 9 § 8 socialförsäkringsbalken

text: , SFB). För rätt till GSA krävs alltså enligt nationell lagstiftning att personen är bosatt i Sverige. Det är oklart om artikel 52.1 a innebär att den oberoende förmånen ska beräknas när personen är bosatt i en annan medlemsstat, om övriga förutsättningar för beräkningen är uppfyllda. Detta behöver därför klargöras i ett rättsligt ställningstagande.

text: Allmänt om samordning enligt förordning 883/2004

text: Förordning 883/2004 har till syfte att samordna medlemsstaternas nationella socialförsäkringslagstiftning. För att kunna samordna olika länders nationella system finns det bestämmelser som innebär en utvidgad eller inskränkt tillämpning av vad som gäller i respektive lands nationella lagstiftning. För Försäkringskassan innebär det att sådana bestämmelser gäller före SFB och annan lagstiftning om socialförsäkring som ingår i förordningens tillämpningsområde.

text: Beräkningen av den oberoende förmånen

text: Lydelsen i artikel 52.1 a skulle kunna tala för att samtliga krav i den nationella lagstiftningen måste vara uppfyllda för att den oberoende förmånen ska beräknas. Detta eftersom det framgår att beräkningen ska göras endast om villkoren för rätt till förmåner uteslutande har uppfyllts enligt nationell lagstiftning.

text: Av kommentaren till artikel 52 framgår dock att förmånen ska beräknas i enlighet med nationell lag, dvs. framför allt genom att bara beakta de perioder som kan tillgodoräknas enligt nationell lag.

text: I den tidigare förordningen 1408/71 fanns motsvarande bestämmelse i artikel 46. Det gjordes redaktionella ändringar av bestämmelsen när förordning 883/2004 kom till, men man avsåg inte ändra bestämmelsen i sak. Även EU-domstolen har uttalat att tidigare praxis gällande artiklarna 45 och 46 i förordning 1408/71 fortfarande är relevant eftersom bestämmelserna i huvudsak återges i artiklarna 6 och 52 i förordning 883/2004. Det finns dock inga rättsfall som tar upp frågan om vilka krav som kan ställas för att det ska bli aktuellt att beräkna den oberoende förmånen.

text: Av artikel 46 i förordning 1408/71 framgår att beräkningen av förmånsbeloppet ska göras endast enligt bestämmelserna i den lagstiftning som medlemsstaten tillämpar. Vidare framgår att detta gäller om de villkor som krävs enligt en medlemsstats lagstiftning för rätt till förmåner har

text: uppfyllts utan tillämpning av artikel 45 eller artikel 40.3 . Enligt artikel 46 krävdes alltså inte att samtliga krav i den nationella lagstiftningen skulle vara uppfyllda för att den oberoende förmånen skulle beräknas.

text: Bestämmelsen i artikel 52.1 a är skriven som att alla krav enligt den nationella lagstiftningen ska vara uppfyllda. Av doktrinen och den tidigare bestämmelsen i artikel 46 i förordning 1408/71 framgår dock att detta syftar på bestämmelserna om hur förmånen ska beräknas eller de krav som kan ställas på en viss längd på försäkringsperioderna för att bevilja förmånen. Att rätten till förmåner uteslutande har uppfyllts enligt nationell lagstiftning tycks alltså endast syfta på att utländska perioder inte ska behöva beaktas, varken för att rätten till ersättning ska uppnås eller för beräkningen av förmånen.

text: En motsatt tolkning, alltså att den oberoende förmånen bara kan beräknas när personen är bosatt i Sverige, skulle innebära att personens bosättning vid beslutstillfället får avgörande betydelse för beräkningen av förmånen. Det saknas stöd för att artikel 52.1 a innebär ett undantag från artikel 7. Om personen skulle flytta till en annan medlemsstat efter Försäkringskassans beslut skulle hen därmed få behålla det högre beloppet eftersom det framgår av artikel 7 att förmånen inte får minskas när personen flyttar till en annan medlemsstat. En sådan tolkning kan inte anses vara i enlighet med rätten till den fria rörligheten , utan leder till diskriminering utifrån var personen är bosatt. Det finns inte heller några rättsfall som talar om att bosättningskrav kan ställas för att beräkning av den oberoende förmånen ska göras.

text: Utifrån ovanstående resonemang anser Försäkringskassan att kravet i SFB på att personen ska vara bosatt i Sverige inte behöver vara uppfyllt för att den oberoende förmånen ska kunna beräknas.

text: Aktuella bestämmelser, rättspraxis m.m.

text: Artikel 48 i Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt

text: Artikel 52 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004

text: Marie Axelsson

text: Ulrica Svedell


text: Beslutsdatum Vår beteckning 2022-04-29 FK 2022/002741 Serienummer 2022:04

text: kap.

text: 3 §

text: SFB

text: Definition av kvalificerat fel

text: Vad betyder oriktigt?

text: Hur ska prövningen av villkoret ”oriktigt” göras?

text: Särskild hantering vid den prövning som ska göras i samband med överklagande

text: Exempel 1

text: Exempel 2

title: Prövningen av om ett beslut är oriktigt enligt 113 kap. 3 § första stycket 2 och 3 socialförsäkringsbalken (SFB)

text: Försäkringskassans ställningstagande

text: 1. En förutsättning för att ändra ett beslut enligt 113 kap. 3 § första stycket 2 och 3 SFB är att utgången i ärendet är oriktig.

text: 2. Försäkringskassan ska göra den ytterligare prövning och utredning som krävs för att avgöra om utgången i ärendet är oriktig.

text: Den prövning som beskrivs i förra stycket ska bara göras när beslutet inte kan stå fast på den grund som beslutet fattades på och det beror på:

text: • uppenbart felaktigt eller ofullständigt underlag, eller • uppenbart felaktig rättstillämpning eller annan liknande orsak.

text: Bakgrund

text: Försäkringskassan […] ska ändra ett beslut som har fattats av myndigheten och som inte har prövats av domstol, om beslutet 1. på grund av skrivfel, räknefel eller annat sådant förbiseende innehåller uppenbar oriktighet, 2. har blivit oriktigt på grund av att det har fattats på uppenbart felaktigt eller ofullständigt underlag, eller 3. har blivit oriktigt på grund av uppenbart felaktig rättstillämpning eller annan liknande orsak.

text: Frågan om vad som utgör ett uppenbart felaktigt eller ofullständigt underlag respektive vad som utgör uppenbart felaktig rättstillämpning eller annan liknande orsak omfattas inte av ställningstagandet. Ställningstagandet omfattar inte heller frågan om i vilka fall Försäkringskassan ska göra en prövning enligt

text: 113 kap. 3 §

text: SFB.

text: Eftersom ställningstagandet enbart rör begreppet ”oriktigt” i

text: 113 kap. 3 §

text: SFB, och prövningen av det, påverkar det inte hur reglerna om omprövning

text: enligt

text: 113 kap. 7 §

text: SFB ska tillämpas. Det påverkar inte heller frågan om i vilka fall en skriftlig handling som kommer in till Försäkringskassan ska ses som en begäran om omprövning.

text: I texten används begreppet kvalificerat fel som beteckning för de fel som avses i

text: 113 kap. 3 §

text: SFB första stycket 2 och 3, dvs. uppenbart felaktigt eller ofullständigt underlag respektive uppenbart felaktig rättstillämpning eller annan liknande orsak.

text: Överväganden

text: Varken lagens ordalydelse eller dess förarbeten ger ett klart svar på hur prövningen av om beslutet har blivit oriktigt ska göras i vissa situationer. Det finns inte heller något klart svar i praxis.

text: Frågan blir aktuell i ärenden där det krävs att flera villkor är uppfyllda för att Försäkringskassan ska kunna fatta ett visst beslut, exempelvis för att bevilja en förmån. När Försäkringskassan har fattat ett avslagsbeslut på grund av att ett av villkoren inte är uppfyllt, eller ett gynnande beslut baserat på att ett visst villkor är uppfyllt, kan det ha saknats anledning att pröva om övriga villkor är uppfyllda. Om det visar sig att beslutet är fattat på ett uppenbart felaktigt eller ofullständigt underlag, och felaktigheten leder till att beslutet inte längre kan stå fast på den grunden, uppstår frågan hur prövningen av om beslutet är oriktigt ska ske. Detsamma gäller om beslutet inte kan stå fast på grund av uppenbart felaktig rättstillämpning eller annan liknande orsak.

text: Det finns ingen tydlig förklaring av begreppet oriktigt i förarbetena. Syftet med bestämmelsen är dock att oriktiga beslut ska ändras, vilket gör det svårt att tolka lagtexten på annat sätt än att begreppet oriktigt gäller beslutet i sak, det vill säga utgången i ärendet. En förutsättning för att ändra beslutet enligt de aktuella bestämmelserna är alltså att utgången i ärendet är oriktig.

text: I den situation som beskrivits under rubriken ”Därför behövs ett rättsligt ställningstagande” är det inte möjligt att avgöra om utgången i ärendet är oriktig eftersom en fullständig prövning av samtliga villkor inte gjorts. Frågan är då hur prövningen ska göras.

text: Försäkringskassan har tidigare begränsat prövningen till att avse om de nya uppgifter som kommit in, tillsammans med befintlig utredning, gett stöd för

text: att samtliga villkor för att fatta ett annat beslut varit uppfyllda. Om det tillgängliga underlaget inte gett stöd för att samtliga villkor för en annan utgång i ärendet varit uppfyllda, har någon ändring av beslutet inte gjorts.

text: I rättskällorna finns det visst stöd för att prövningen ska ske på detta sätt (se bl.a.

text: prop. 1985/86:73 s. 32

text: , Norström, Förvaltningsförfarandet hos Försäkringskassorna, 1999, s. 206,

text: JO 2007/08 s. 399

text: och

text: SOU 1976:53 s. 142

text: ). Uttalandena i dessa källor innehåller dock endast olika upplysningar om att det är fråga om en begränsad prövning, som tar sikte på uppenbara felaktigheter. Det finns alltså inget direkt stöd i rättskällorna för det här sättet att göra prövningen.

text: Rättskällorna ger däremot ett mer direkt stöd för ett annat sätt att göra prövningen. När det finns ett kvalificerat fel som innebär att beslutet inte kan stå kvar på den grund som tidigare varit avgörande för utgången, ska Försäkringskassan göra den prövning och utredning som behövs för att avgöra om utgången i ärendet är oriktig.

text: Stöd för att göra prövningen på detta sätt finns framför allt i Försäkringsöverdomstolens (FÖD) avgörande FÖD 1992:1. I det avgörandet ansåg FÖD att det i och för sig fanns ett kvalificerat fel, men att Försäkringskassan behövde utreda och pröva ytterligare frågor för att avgöra vilken utgång som var riktig i ärendet.

text: Det finns också stöd för detta i förarbetena. Där tas upp att ett nytt underlag kan ge anledning till en ny bedömning av ett villkor för att bevilja en förmån (se exemplet om sjukpenning i

text: prop. 1977/78:20 s. 94

text: ). Samtliga villkor måste dock prövas och vara uppfyllda för att förmånen ska kunna beviljas. Uttalandena i förarbetena verkar med andra ord förutsätta att det görs en vidare prövning av övriga villkor för att bevilja förmånen.

text: En prövning på detta sätt bör dessutom bidra till att färre enskilda blir utan ersättning på grund av bristande beslutsunderlag eller andra fel. Att bestämmelsen tillämpas på ett sätt som bidrar till att så få enskilda som möjligt blir utan ersättning på grund av oriktiga beslut är något som förespråkas i äldre litteratur (se Lavin, Gäst hos Försäkringsöverdomstolen, 1991, s. 90).

text: Försäkringskassan drar därför slutsatsen att bestämmelsen ska tolkas på följande sätt:

text: Begreppet oriktigt gäller utgången i det ursprungliga ärendet. Om ett beslut innehåller ett kvalificerat fel, ska Försäkringskassan göra den utredning och prövning som behövs för att avgöra om utgången i det ursprungliga ärendet är oriktig. Ett sådant behov av ytterligare prövning och utredning finns bara när:

text: • beslutet inte kan stå fast på den grund som det fattades på,

text: • det beror på ett kvalificerat fel, och • det inte går att avgöra om utgången i ärendet är oriktig utan att fler villkor prövas.

text: Vilken utredning som behövs för att göra den ytterligare prövning som beskrivs i förra stycket får avgöras i varje enskilt fall med utgångspunkt i utredningsskyldigheten, det vill säga skyldigheten att utreda ärendet i den omfattning som dess beskaffenhet kräver.

text: När det gäller prövningen enligt

text: 113 kap. 3 §

text: SFB vid överklagande (se Försäkringskassan allmänna råd FKAR 2010:7 om omprövning och ändring), gäller att överlämnandet till domstol som regel inte bör dröja mer än en vecka.

text: Försäkringskassan har alltså begränsad tid att göra prövningen enligt

text: 113 kap. 3 §

text: SFB vid överklagande. En situation kan uppstå där det behövs ytterligare utredning för att göra prövningen av fler villkor, men det finns inte tid att göra sådan utredning inom en vecka. Överlämnandet ska inte heller i den här situationen dröja mer än en vecka. När det inte finns tid att utreda ärendet ytterligare inom en vecka, får prövningen därför göras utifrån det underlag som finns tillgängligt, utan ytterligare utredning (jfr

text: JO 2007/08 s. 399

text: Exempel

text: Innebörden av ställningstagandet kan förklaras genom två exempel.

text: Försäkringskassan har avslagit en ansökan om en förmån på grund av att ett visst villkor inte är uppfyllt. Det finns ytterligare villkor som måste vara uppfyllda för att förmånen ska beviljas. De här villkoren har dock inte prövats i det ursprungliga ärendet, eftersom det förstnämnda villkoret inte bedömdes vara uppfyllt.

text: Det visar sig sedan att underlaget för beslutet varit uppenbart felaktigt. Det kvalificerade felet gör att det inte går att stå fast vid den tidigare utgången i ärendet på den grund som angetts. För att avgöra om utgången i ärendet är oriktig, behöver Försäkringskassan utreda och pröva övriga villkor för att bevilja förmånen. Om det vid den prövningen visar sig att något av övriga villkor inte är uppfyllda, är utgången i ärendet inte oriktig. Försäkringskassan beslutar då att inte ändra det tidigare beslutet eftersom det inte är oriktigt. Men om det istället visar sig att samtliga villkor för att bevilja förmånen är

text: uppfyllda, är den tidigare utgången i ärendet oriktig och beslutet ska ändras. Beslutet kan ändras helt eller delvis.

text: Försäkringskassan har fattat ett gynnande beslut och överväger nu att ändra beslutet till nackdel för den försäkrade. Det finns dock alternativa grunder som kan leda till en viss utgång, ett visst beslut. De här alternativa grunderna har inte prövats i det ursprungliga ärendet.

text: Försäkringskassan måste i den här situationen pröva och utreda de alternativa grunder som inte omfattas av den tidigare prövningen och som behöver prövas för att avgöra om utgången i ärendet är oriktig. Om det vid den prövningen visar sig att en alternativ grund är uppfylld, och den här grunden innebär att utgången i ärendet blir densamma som tidigare, ska beslutet inte ändras eftersom beslutet inte är oriktigt.

text: Aktuella bestämmelser, rättspraxis m.m.

text: 113 kap. 3 §

text: SFB

text: SOU 1976:53

text: Prop. 1977/78:20

text: Prop. 1985/86:73

text: FÖD 1992:1

text: Marie Axelsson

text: / Emil Åstrand-Melin